Ni se lahko znebiti svojih strahov.
Tule, na primer, me je grozno strah.
Ni videti, ker se smehljam.
Ker nočem, da se mi naredijo gube.
A me je obupno strah.
DrSi predstavlja MOJA PRIMA RAZVEZA
Scenarij in priredba
Režija
Vse se je začelo pred 9 meseci, 24. decembra.
Vreme je bilo krasno, kot je v Nici vedno.
Vse je šlo super. Božič obožujem.
Šla sem na manikiro. Popoldan je bilo
in lak se mi še ni posušil.
Pardon, saj se ne vrivam, ampak …
Oprostite, g. Belaichea bi le nekaj vprašala.
Pardon, samo hipec, vprašanjce imam.
G. Belaiche, je moj puran pripravljen? –Samuel! –Ja?
Je puran ge. Levy pripravljen?
Katere ge. Levy? Na stotine jih je, šef!
Dupuis–Levy! –Pozdrav, ga. Levy! Kako? –Gre. Pa vam?
Ni še. Čez kako urico, dve. –Prav.
Računajte dve. –Ni sile. Bom poslala Mino ponj.
Hvala, g. Belaiche, adijo, Samuel! Vesel božič vsem.
Je zmešana? –Kaj zdaj to pomeni?
Kaj je to? –Vesel božič!
Belaiche, kdo je ta trapa? –Dupuisova je.
Ubožica Levyjeva.
Hvala bogu. Potem pa v redu. –Drugič pa povej! –Barok Acham.
Bila sem dobre volje, saj je bil božič.
Je Svetovni dan glasbe ali božič? Težko reči.
Meni ni več smešno. Policijo bom klical. Celo uro že nažigajo.
Od kod pa prihaja? –Od tamle zgoraj. Od tamle!
Takoj pridem …
Kar gor gre. Je pa res ni strah.
Mami! –Mami, kaj?
Sploh vesta, kakšen hrup zganjata? –To ni hrup ampak zvok.
Naslov je Življenje na tleh. –Poglej, kaj je na tleh pod oknom.
Kul, občinstvo imava. –Ja, ampak to občinstvo bi najraje ušlo.
Vse je v redu, klicala sem policijo, takoj pride.
Vse je pod nadzorom, lahko greste. Hvala. Pa vesel božič!
Ljubica, saj veš, da cenim glasbo, ki jo igraš,
a preglasna sta. V mestu je to problem.
Saj je vseeno. Bova vadila kje drugje.
Kako, drugje? –V Mougins greva, k Hot Sticksu domov.
Božični večer je, Lea!
Vem, a koncert imava. Vaditi morava.
Ne moreš vaditi s slušalkami?
Mama, saj nisva Daft Punk.
Hvala. –Lea, na božični večer že ne boš šla od doma.
Greva, Hot. –Kaj naj pa rečem tvojemu očetu?
Da imam svoje načrte. –Pardon …
Hot, prideš?
Vesel božič, gospa.
Vesel božič …
Hot.
Če te na božični večer zapusti hči,
pomisliš, da huje prav gotovo ne more biti.
Čisto zares ju je vrgla ven.
Neverjetna je.
No, greva.
Mina, a lot ti imam povedati.
Ja, madam? –Saj ni bilo pretežko?
Saj gre, madam.
Prav, Mina. Ni treba everything vzeti ven.
Čim več bova dali v freezer,
kajti nocoj bova only two.
Lea bo za božič pri svojem boyfriendu.
Very sem žalostna, Mina.
Včasih je very grozna.
Huduje se, ker sem ji rekla, da igra preglasno music.
Ampak, Mina! Vsa četrt je bila na ulici!
Kakor koli že, nocoj pogrinjek samo za two.
Torej Lea ne bo večerjala z vama, madam?
Ne, saj to vam govorim, Mina!
Mogoče se je pa vrnila.
Ah, ti si. Ne.
Na žalost je le my mož, ni Lea.
Angela, lahko prideš za hip, govoriti moram s tabo.
Max, poskrbeti moram za dekoracijo.
Bodi srček in se pojdi sprostit v dnevno, bova govorila ob večerji.
Sama bova. Lea je odšla.
A ja? Kar šla je?
Za božič je raje s Hot Stickom. Si lahko misliš?
Kar onesvestila bi se od žalosti.
No, Angela … –Joj, darilo za Mino! –Ne, Angela …
Potem bom pozabila. –Angela, tudi jaz ne ostanem.
Kako, prosim? Ne, no!
Menda ne boš delal na božični večer.
Nocoj odhajam in se ne vrnem.
Kako to misliš?
Moja mama. –Ne odgovarjaj ji zdaj, prosim.
Si razumela, kaj sem ti rekel?
Sem. Saj vidiš, da nisem dvignila.
Nisem več srečen, ti pa tudi ne.
Naj bo božič, velika noč ali sveti nikoli,
ne moreva več tako. Vsaj jaz ne morem.
Vem, da je težko, ampak …
Enostavno odšel bi rad.
Očitno je še kaj hujšega kot da te na božič zapusti lastna hči.
To, da te pustita hči in mož. –Ste v redu, madam?
Sem, Mina. Izvoli, darilo for you.
Prosim? –Se ne oglašaš več na telefon? To je pa nekaj novega!
Rabim te. Takoj pridi!
Kje pa si, mama? –Na letališču!
Pohiti, zadeva je resna.
Urgent primer. Iti moram.
Madam. Madam?
Madam? –Ja? –Moj plašč oblačite. –Joj, sorry.
Kako ste trdoglavi! Ne vem, kako so vas vzgajali,
a za vas imam dve besedi. –Ste končali?
Ne mislim biti tu za božič. –Samo sekundo!
Toliko pa že lahko počakate. Malo potrpljenja.
Halo, Angela? –Kje si, mama? –Tam, kjer se razlega kričanje.
Še enkrat vam povem, da imate lahko le en kovček do 23 kg,
vi pa imate dva, en tehta 50 kg.
Seveda imam dva. Prazniki so, butara neumna!
Naj kopalke nosim za novo leto?
Tu sem, mama. Kaj se dogaja?
To, da je Wanda navadna koza.
Kdo je Wanda? –Moja pomočnica!
Ni to Caille? –Ne. Njo sem že zdavnaj odpustila.
Ta prismojena Wanda mi je rekla, da kovček tehta 15 kg, pa jih ima 50.
Je rekla fifteen ali fifty?
Kakšno vezo ima to? –Povem ti, da jo ima.
Rekla je fifty. Prav?
Fifty je 50, mama. Fifteen pa 15.
Naj govorim sto jezikov, da ne bom predrago potovala?
Boste torej plačali 300 evrov? –Pa kaj še.
Mislite, da bom plačala več za kufer kot zase?
Odpelji ga domov.
Kaj? Z malim avtom sem prišla. –Pa vzemi taksi!
Domov ga odpelji.
Dajmo, dajmo.
Ste srečni? Lahko zdaj grem? –Ja, izvolite.
Vaš let je na izhodu A41. –Hvala lepa. –Prijeten let želim.
Greva.
Na svidenje.
Na svidenje. –Previdno s kovčkom! Notri so krhke reči.
Vesel božič!
Kaj je že tisti dan pisalo v mojem horoskopu?
Med tlačenjem kovčka v avto sem dojela,
da je moja mama na božične počitnice vedno odhajala brez mene.
Trenutek je idealen.
Vrniti se na očetov grob pičlih 10 let pozneje je zelo pogumno.
Prav zares ste …
Storili ste velik korak v žalovanju.
Ostanite tu. –Saj ne grem nikamor.
Mislite, da sem pripravljen? –Vsekakor.
Spraznite glavo, osredotočite se na dihanje.
Pustil vas bom samega.
Živijo, Angela. Kaj se dogaja?
Mislim, da imam majhen … –Ste v redu?
Napad panike.
Pomirite se, globoko dihajte.
Osredotočite se na svojo diafragmo.
Mene poslušajte. –Ne, jaz … –Ja? –Max je …
Lahko pridem do vas, doktor? –Veste, kaj.
Pridite v mojo pisarno čez eno uro. Tam bom če eno uro.
Prav. Res prijazno od vas.
Angela, dihajte. –Prihajam. –Tudi jaz prihajam.
Prihajamo. Vsi prihajamo.
Ste v redu? Ste dali to iz sebe?
Menda že. –Že 9 let vadiva.
Zdaj lahko naposled greva na pravi grob vašega očeta.
Kaj pa vem. –Lahko najprej poskusiva z grobom kakšnega sorodnika.
Ja? Pridite. Greva.
Moj mož, doktor. –Moj oče je pa mrtev!
A tako? Žal mi je, gospod.
Moje sožalje.
Hvala. –Patrick, 9 let je že tega.
Zdaj je že precej bolje, ni res?
Barvajte naprej.
Popoldne je zmogel iti na grob svojega sorodnika.
Bravo. Odlično. –Ja, odlično, Patrick.
No, kaj se je torej groznega zgodilo z Maxom?
Zelo me spominjate na mamo.
Patrick, prosim. –Tik preden je zbolela …
Očeta sem izgubil na božič,
mamo pa še tistega prvega januarja.
Zato praznikov ne prenaša najbolje. –Ne.
Ne! –Niti ostalih dni. Nobenih dni.
Joj, ne. Saj je bil samo majhen napad panike.
Vse je v redu. Pustila vaju bom. –Nikar, Angela!
Vseeno vam bom nekaj predpisal.
Čez črto sem šel! –Že v redu. –Čez črto sem šel! –Nič hudega.
Ni tako hudo.
Angela, dve tabletki boste vzeli takoj,
dve pa pred spanjem.
Pa še tale sirup. –Velja. –Bo šlo? –Bo.
Saj ne vozite? –Ne, nasproti vas živim. –Saj res.
Izvolite.
Lepe praznike, Angela. –Hvala, doktor. Enako.
Na svidenje, gospod. Ves … –Kaj?
Vso srečo.
Kaj ste ji dali? –Zelišča.
Pa kodein za spanje.
Dobro jo že poznam. Njena težava je somatska.
Na srečo sem imela prijateljico Charline.
Prijateljico iz otroštva, prijateljico za vedno.
Sicer ji ni ime Charline, ampak Ramona Conception.
A tega ne ve nihče. Ime je spremenila, ker dela v modi.
Že grem! Ah, ti si! –Kdo pa.
Sezuj se, te prosim. –Kako, prosim?
Sezuj se.
Zakaj si nisi sama odklenila?
Ker ključev nimam s seboj. –Bravo, hvala!
Joj, menda še nisi spala?
Saj vidiš, da sem se ravno prebudila.
Vseeno lahko govoriva.
Ne vem več, kaj se mi danes dogaja, Charline.
Ne ubadaj se s tem, božič je.
Najprej gre Leo za božič na vas. –Toliko bolje.
Brez otrok je božič najlepši.
Ne! Ne, Charline!
Smisel božiča je biti z družino, z otroki.
Kako se je pa oblekla?
Ne razumem vprašanja. –Na vasi se oblačijo drugače kot v mestu.
Saj ni v tem težava! –Že, ampak dress code je pricizen!
Na vasi mornarska majica, kavbojke in teniske izgledajo super,
v mestu je pa to tvegano.
O čem pa blebetaš?
O neformalnih oblačilih. –Jaz ti pa govorim o svoji hčeri!
Tvoja hči, tvoja hči! Še tega ne veš, kako je bila oblečena!
Ne spi. Ostani z mano.
Saj sem tu. Poglej.
Tudi Max je odšel. –Lea ali Max?
Najprej Lea, nato še Max. –Res? –Ja.
Je odšel za vedno?
Ne vem. Ne bi rekla.
Saj pravim, da ničesar več ne razumem.
Kako je bil oblečen? –Kaj?
Ne, Charline!
Charline! –Rada te imam.
So trenutki v življenju, ko se počutiš čisto sam.
Brez hčerke. Brez moža.
Brez mame. Brez prijateljice.
Pa niti štiri popoldne še ni bilo.
Čutila sem, da se bo napad panike vrnil.
Dajmo, Gerard. Približajte se robu.
Nimate se česa bati, držim vas.
Tudi sam sem se bal višine.
To je pogost pojav. Kot mlajši brat sem spal na zgornjem ležišču.
Pograd smo imeli. 6 let sem imel, kot vi.
Saj imate 6 let, kajne? In padel sem. Bum!
Če skrajšam: to vajo sem izvajal velikokrat
in se rešil strahu.
Res? –Seveda.
Vi ste padli s ponija. To ni tako visoko.
Z visokega ponija! –Poglejte me, Gerard.
Poglejte, približujem se … Čisto lahko je.
Preprosto.
Prepad me sploh ne privlači, vidite? Pridite.
Brez bojazni. Hop!
Vidite … Hop! Ne bojim se.
Sploh me ne gane. Vidite?
Zdaj pa vi.
Zdaj pa dovolj. Nehajte se obnašati kot otrok.
Dajmo, Gerard! –Dr. Steinman!
O, dober dan, Angela.
Oprostite, da ste morali priti sem,
a nisem mogel v pisarno. –Ne skrbite, je že v redu.
Oprostite.
Nadaljujeva pozneje in začneva z balkonom na prvem nadstropju.
Ja … –Pridite, v redu je. –Hvala. Hvala …
Takole. –Dober dan, gospod. –Ja, dober dan.
Hvala, doktor. –Se vidiva jutri, Gerard.
No, kaj se dogaja?
Max, doktor. Odšel je.
Vstopil je, mi rekel, da odhaja, in odšel.
Kar tako. Na božični večer.
Božični večer ali ne, trenutek ni pomemben.
Razhoda nikoli ne pričakujemo.
Sploh pa ne na božični večer!
Ostala sem s kupom ostrig.
V stanju šoka ste, Angela.
Seveda sem v šoku.
Vse te ostrige … –Šok je prva faza po prekinitvi razmerja.
Niti pojasnil mi ni …
Tudi to je šok. –Vam je sploh kaj rekel?
Samo to, da nisva več srečna.
In kaj ste mu odgovorili? –Prav nič. Sploh nisem utegnila.
Kje je bil, preden je odšel?
Pred vrati. –Vhodnimi? –Ja.
Pred vrati v stanovanje? Prav.
Predstavljate si vrata.
Ja. –Jaz sem Max.
Izvolite. Kam bi mi radi povedali?
Zakaj si odšel na božični večer?
Ne morem vam odgovoriti, Angela. Nisem zares Max.
Ne razumem. –Sem Max, ki lahko posluša,
ne pa Max, ki bi odgovoril. Razumete?
Greva še enkrat.
Izvoli, Angela. Kaj bi mi rada rekla?
Naj te spomnim, da odhajam in da je sveti večer. Poslušam te.
Res si en usran smrdljiv kreten.
Tako.
Dr. Steinman je globok.
Zaradi njega sem začutila, da zmorem preživeti lep božični večer.
Čisto sama.
Zdaj pa …!
Darila!
Jelenji rogovi. Ljubica, blazno ti pristajajo.
Prečudovito. Krasno izgledaš.
Našla si me!
Sijajna si. Zdaj pa ti.
Skrij se, ne gledam.
Našla sam te!
Prelepo je to
božično drevo,
ki ga je zima
odela v srebro.
Tako je, zima ga je odela v srebro.
Čeprav obožujem Xxelle in sva preživeli krasen večer,
sem morala govoriti še s kom razen s svojim psom.
Življenje je res smešno. Takrat še nisem vedela,
a naposled bo nastopil lep trenutek v tem usra …
Božičnem večeru.
Ne bojte se. Ni nevarna, čeprav ima rogove.
Ja … Kako ji je ime?
Xxelle. Punca je.
Lepa je.
Nikoli se ne pritožuje.
Ampak nocoj bi se lahko. –O, ja.
O, ja.
Hudo mi je zanjo. In za vas.
Prijazno od vas.
No … Greva, Xxelle!
Veste, kaj, zgoraj imava hrane za 10 ljudi.
Bi se nama pridružili?
Res ste prijazni, a raje ostanem tu, na zraku.
Saj lahko odpremo okna.
Ne, res. Raje bom …
Takole. Hvala. –Razumem.
Tole ni najin večer, Xxelle. –Na svidenje!
Tako vas vsaj ne bo zeblo. –Hvala, ampak …
Res vam ne bi bilo treba.
Zakaj ne? Saj je lepo, kajne?
Saj bo šlo.
Gospa Niel gre. Vedno je sama.
Prav tega se bojim.
Vse ženske v moji družini so bile vedno same.
Moja mama, babica, gotovo tudi prababica.
To se mora nehati, Georges.
Vsaj pri moji hčerki.
Samota je izvor navdiha.
Victor Hugo?
Alfred de Vigny.
Samota je moj največji strah.
Bojim se, da dolgčas ostane sam z menoj.
Rousseau.
Bravo. –Veste,
človek se na samoto na koncu privadi.
Nikoli niste imeli psa? –Sem, sem.
A mi je požrl vse sadje. Zapleteno je bilo.
Kako mu je bilo ime? –Xxs.
Se hecate? –Ja, hecam se.
Hotela sem s kom govoriti,
srečanje z Georgesom pa je bilo božja previdnost.
Poslušati zna, rahločuten je.
Povem vam,
niti enkrat v 20 letih ni šel z mano v trgovino.
Saj imam Mino, a to ni isto.
Bilo bi lepo, če bi šel mož kdaj z mano v supermarket
ali vsaj do špecerije.
Res tam nimajo takšnega izbora,
a lahko bi vsaj skupaj napolnila košarico,
pomagal bi mi jo nesti …
Kot to gre v življenju.
Po treh urah z Georgesom sem se počutila res bolje.
Še opazila nisva, kako je čas minil.
V službi ima norišnico.
Jasno, da mora doma stresti jezo.
Morda se že jutri vrne. Z velikim darilom v opravičilo.
Le to vam lahko želim.
No, vas pustim.
Za klementine.
Čeprav so bile kar kisle.
Naslednje jutro sem bila polna energije.
Jaz sem morala dati pobudo,
kajti ubogi Max si me gotovo ne bi drznil poklicati.
Grem po Leo. Doma bova čez kako uro. Se vidimo!
Moji podplati se lepijo na tla.
Postrgaj me z betona, saj moji podplati se lepijo na tla.
Končno me ponesi
iz tega življenja razumnega, življenja na tleh.
Super! Zelo dobro je.
Greva, Lea? –Še enkrat ponoviva zadnji del, pa greva.
Prav, a pohiti. Rada bi hitro domov, ker …
Si v redu, mami? –Sem, ljubica.
Ampak govoriti morava.
Veš, da te imam rada. In očka te ima tudi rad. –Daj, no, mami.
S tvojim očetom … Čeprav je med nama vse v redu,
se bova tvojim očetom … –Ločila.
Najraje bi rekla končno!
Kako to misliš? –Daj, no. Doma vlada obupno vzdušje.
O čem pa govoriš? Kakšno vzdušje?
Saj sploh ne govorita več.
Občutek imam, kot da nismo več družina.
Tole je v zadnjih mesecih najin najdaljši pogovor.
Pridi, greva.
Se vidimo.
Že grem …
Fantje, tole z Leinim očetom še ni dokončno,
tako da ne govorite naprej, velja?
Hvala.
Dober dan, Georges. –Angela.
Dober dan. –Lea, to je Georges.
Dober dan, gospod. –'Dan, gospodična.
Je vsaj prišla. To je najpomembneje. –Res je.
Mama je samo ena.
Tolstoj!
Lep dan želim, Georges.
Ti vse pojasnim.
Izvoli.
Prideš? –Ja, samo hipec.
Zakaj se pa ličiš?
Če je tvoj oče doma.
Nikar ne prhaj, Lea.
Ti povem, tale me še ni pustil na cedilu.
Tvoj prst?
Ne, moj nos.
Kakšen prst? Nos, Lea.
Tudi prav. Jaz grem. –Počakaj me!
Počakaj me!
Max? Max?
Še ti ga pokliči. –Očka.
Glasneje! –Očka!
Xxelle, kje je očka? Kje je?
Saj to ni res!
Prav si imela. Tu je bil, pa je spet odšel.
Ne razumeš, vse je odnesel. Še svoje božično darilo!
Tvoj oče je navaden sekret, da veš! Oprosti, nočem o njem
pred tabo govoriti grdo, a resno mislim!
Čisto zares!
Pomiri se, mama, razbijanje ne bo zaleglo.
Prav imaš. Pomiriti se moram.
Saj boš videla, ljubica. Brez moža ti bo veliko lepše.
Misliš? –Obljubim ti.
Samski stan je popolna svoboda.
Nobenih omejitev. Ničesar! Počni, kar hočeš. Mene poglej!
Če si zaželim kakega miškota, si ga vzamem.
Če nočem, pa nočem.
Nisva isti, Charline. –Seveda sva!
Edini sva pobegnili s toneče ladje.
Odporni sva. –Neumnosti kvasiš.
8 let sva imeli in tajno društvo.
Pravim ti, da sva revolucionarki.
In to je šele začetek. Boš že videla.
Zažgala boš pri tem. Tako ti bo všeč kot meni.
Tako. Čas za spanje.
Lepo spi, Angela moja.
Lepo spi, Charline. –Vzameš škatlico.
Želela sem si le, da se to leto že zaključi.
Na 31. poskušam t.i. metodo Charline.
Vtakneš v usta.
Nalahno. –Naj jo tudi jaz? –Jasno, da jo!
Srkneš malo vode, da jo laže pogoltneš.
Zapreš škatlico.
Odložiš škatlico.
In to je to!
Skupaj štejva ovčice, bova videli, katera prva zaspi.
Velja. –Prav. Začniva.
Ena, dva,
tri, štiri,
pet,
šest … Charline?
Charline!
Srečno novo leto. Novo leto …
Novo leto. Januar sem prespala,
februarja pa sem bila nared za napad.
Povem ti, odločila sem se bivšemu zagreniti življenje.
Hočem, da je odslej zanj vsaka minutka življenja predolga.
Sleherni njegov dan bom iz bednega vsakdana
računovodskega strokovnjaka spremenila v pekel.
Prav vesela sem. V formi si!
Takoj nameravaš bivšemu zagreniti življenje.
Sploh ne. Časa imam na pretek, to hočem opraviti vrhunsko.
Hočeš vrhunsko in boš to tudi dobila.
Predstavljam ti maščevanje,
verzijo 2.0. Sedi!
Delujete precej bolj pomirjeno, Angela. –O, ja.
Krasno se imam, doktor. –Povejte mi.
To je zato, ker mi je uspelo vdreti v Maxov računalnik.
V njem je kup podatkov.
Telefonska njegove pralnice.
Prinesite mi srajco. –Telefonska njegovega krojača.
Sestanki s strankami.
Seznam njegovih najljubših restavracij.
On je. Saj vas ne moti, če se oglasim? –Kar izvolite.
Prosim, kdo je?
Nehaj me drkati! –Max! Nisem te prepoznala.
Poslušaj, res moraš nehati. To ni več smešno!
Jutri peljem Leo na kosilo, pred tem te hočem videti. Prav?
Z veseljem. Zdaj moram prekiniti, pri dr. Steinmanu sem.
Se vidiva jutri.
Hej, umakni se!
Ta-da! In?
Saj veš, da pride samo očka?
On je!
Živijo, ljubica. Kje imaš mamo? –V dnevni.
Govoriti moram s tabo. –Seveda.
Samo hipec, da do konca preberem tale članek.
Od kdaj te pa zanima rokenrol?
Tvoja hči me zanima, veš. No, najina hči.
Zelo se zbližava, ko govoriva o …
Funkie Undertakersih. –Očka?
Ne morem na kosilo. Hot Stick hoče, da še vadiva. Saj ne zameriš?
Ne … –Poljubček.
Ja, tako je to. Zdaj se je treba že dogovoriti za sestanek.
Sem mislil, da sem se.
Kako prenaša tole zadevo?
Lepo od tebe, da te zanima.
V redu. Resnično. Ni sile.
Angela, res se morava pogovoriti.
Veš, kaj? Tvoje kosilo je odpovedano, jaz sem pa lačna ko volk.
Povabi me. Bova govorila med kosilom.
Saj ti je bilo jasno, da med nama ni šlo več?
Bi kaj spila? –Hvala, Nicole, ni treba.
Jaz bi pa kozarec vina, prosim. –Belega? –Ja.
Bo iz Belleta v redu? –Super.
Ti res ne boš? –Ne, hvala.
Trudil sem se, veš.
A nisem bil več srečen. –Ja, si povedal. Sem razumela.
Mogoče je samo majhna kriza.
Mogoče se stvari še uredijo. –Ne.
Prepozno je, Angela.
Že leta me sploh ne pogledaš več.
Kako moreš reči kaj takšnega?
Vedno sem poskrbela, da se dobro počutiš,
da je doma vse, kot želiš. –Že, ampak …
Povem ti, da me ne pogledaš več.
Spominjam se, ko si odprl pisarno.
Že takrat te je malo dajalo.
Res ti ni šlo.
Pa si speljal, vidiš?
No, zdaj speljujem Svetlano.
Novo firmo? –Ne.
Ukrajinko.
Spoznal sem jo na kongresu v Kijevu.
Z njo odpiraš firmo?
To namerno počneš? –Ne.
Dojela sem.
Hej! Torej?
Tule čutim cmok. Ne morem dihati.
Kako je velik?
Kaj pa vem … Kot žogica za namizni tenis.
Že dolgo?
Od kosila. –Aha. Kaj ste pa kosili?
Sploh nisem! Morala bi kositi z Maxom.
Naročila sem kozarec belega, iz Belleta,
in on je naznanil, da se dobiva z neko Ukrajinko. –Odlično.
Kako, odlično?
Bellet! Vino iz Belleta je odlično!
Ježeš, cmok kar raste.
To je normalno, v stanju postravmatskega stresa ste.
Bo tako vse življenje?
Ves marec
sem preždela zaprta v stanovanju, objokana.
Ne razumem, sploh ne morem nehati.
Ste že kdaj tako jokali? –Ne! Nikoli!
Ne pomnim, kdaj sem se nazadnje takole cmerila.
Zato pa. Nadoknaditi morate.
Mislite? –Seveda.
Ob vsem, kar sem Maxu ušpičila, bo gotovo zahteval ločitev.
Čisto sama bom v stanovanju.
In če me pusti …
Kaj bom, če mi vse vzame?
Tega pa ne vem.
Dober dan, ga. Vaillant. –'Dan, Georges.
Kaj bi danes? –Dober dan. –Kilo klementin, prosim.
Prav. –Jih vam bom jaz dala. Da se zamotim.
Jih dam v vrečko? –Ja.
Vas bo razveselilo, če vzamem tri kile?
Bo.
Brez stanovanja, brez denarja.
Brez moža, kmalu še brez hčere.
Le kaj bo z mano?
No, dajte mi še jabolka in hruške. Bom že kako nesla, ne skrbite. –Prav.
Vam dam še banane? –Lahko.
Kivi? –Ja.
Hvala.
Je to to? –Izvolite, ga. Vaillant. –Hvala.
Boste jutri plačali. –Velja. Hvala.
Na svidenje. –Na svidenje.
Kar bolje se počutim.
Tole se je prileglo. Ja. –Lepo.
Si v redu, mama? –Sem, ljubica.
Prišla sem ti zaželet lahko noč. –Mislila sem, da spiš.
Saj je šele pol devetih. –Že, a jutri te peljem na kampus.
Ne skrbi, Mathildin oče me bo peljal.
Zakaj? –Ti nisi pri sebi.
Zakaj to praviš? –Mami …
Dojela sem, da imam srečo, da imam hči, kakršna je Lea.
Skušala me je spraviti v dobro voljo, povsod me je vzela s sabo.
Ni vžgalo, pa sem se odločila, da se izvlečem sama.
Pridi! Pridi, Xxelle!
No, pridi!
Pridi, Xxelle. Pridi.
Tudi jaz imam rada tebe.
DANAŠNJI JEDILNIK
Bi jabolko? –Ne, hvala.
Eno jabolko na dan podi zdravnika stran.
No, "thank you". –Jaz pa bi eno.
Kako je Angela? –Ja, kako je?
How is she? –Kaj misliš, kako?
Mati brez družine,
ženska brez ognjišča. Katastrofa!
Ubožica. –Ja, ubožica.
Vedno je bila naivna, dovolila je, da hodijo po njej.
Tebe mož ni nikdar zapustil? –Ja, prvi mož me je!
Ljubica, ni te pustil. Umrl je.
Ja, mrtev je. Mrtev!
Vem le, da je treba v življenju imeti voljo in ponos.
Naj vam narišem? Temu se reče karakter!
Res je, malo je neopazna.
Povsem neopazen je. –Že mogoče, a jaz jo vidim.
Dober dan, mama. Dober dan, Marguerite, dame moje.
Napeto je videti.
Ne poznam pravil, a vidim, da imate vse enako število kart.
Res je, ne poznaš pravil.
Trenutno nisem ravno najbolje, mama. Če že sprašuješ.
Veš, ljubica, bridž je ena zadnjih radosti
za tiste ob koncu življenja, kot je Marguerite.
Če bi klepetala, pridi k meni prihodnji teden. –Prihodnji teden?
Bo partija trajala ves teden? –Na križarjenje gremo.
Po Donavi bomo pluli in igrali po dve partiji na dan. Sijajno bo.
Še bolje. –Ko se vrnem, pridi na kosilo.
Volie kuha kot kuharski mojster.
Ne, mama. Laurie je, ne Volie. –Volie.
Laurie sem odpustila. –Ok.
Se torej vidiva v ponedeljek. –V ponedeljek.
Dovolj dramatiziranja, Angela. Saj ni konec sveta.
Tako ali tako se ne bo vrnil.
Grem na cvetlično tržnico.
Na srečo sem še vedno imela cvetlično tržnico.
Tam sem se krasno počutila.
Kdaj sem šla tja tudi dvakrat na dan. –Lepotička, sonce moje!
Jean Patrick, kako? –Posij sem in mi ogrej srce.
Prečudovite so!
Lep dan želim. –Tudi vam.
Angela, lepotička moja. –Therese!
Vzemi to cvetje, skoraj tako je lepo kot ti.
Ti si lepa! –Poljubček, lep dan. –Tudi tebi! Dober dan.
Prosim? –Ga. Levy?
Ja. –Gospa, gasilska postaja tu.
Ja? –Ne skrbite, vašega soproga je infarkt, a je zdaj stabilen.
V bolnišnico Pasteur so ga sprejeli.
Kaj se je pa zgodilo? Je v redu?
Si v redu, Max?
Grozno te pogrešam.
Ljubim te.
Brez tebe ne morem živeti.
Sploh veš, kaj govoriš?
Odšel sem, ker me ne pogledaš več, a te vseeno ljubim. –Gospa?
Ja? Ja, ja. Ne smem dolgo ostati, počivati moraš.
A zdaj bo vse v redu.
Vse bo v redu, ljubček. Tu sem.
Potrebujem te –Vse je v redu.
In tako sem spet začela.
Ljubim te, Angela.
Kot vedno se sploh nisem vprašala, kaj si želim jaz.
Takoj sem šla kupit vse, kar ima rad.
Gospa, kam pa greste?
K možu. V tisti sobi je.
Prav, a ne zbujajte pozornosti. Obiskov je konec. –Velja.
Prav nič več mi ni bilo jasno.
Le vprašala sem se, kako sem se spet znašla v tem položaju.
Tega ne bi želela nikomur.
Le sebi.
Na svidenje, gospa.
Oprosti, da sem te tako dolgo zanemarjala. Rada te imam.
Mislim, da bi morala še malo meditirati. –Vse je v redu, Angela.
To pravite, ker je napočil konec? –Le zelišča so bila.
Samo zelišča ste pogoltnili, Angela. –Ja.
In še sirup. –Vse je v redu. Pritisk imate v redu,
jutri lahko greste že domov. –Aja?
Kako si mi mogla narediti kaj takega?
Si ponosna nase? Gasilci so me klicali!
Mene si navedla kot kontakt za primer nesreče.
Čeprav dobro veš, da stresa ne prenašam.
Grozno izgledaš.
Čisto udrte oči imaš.
Pa suha si ko trlica. Ni te lepo videti.
Hvala, da si prišla, mama. –Vi ste mama! Dober dan.
Dr. Steinman, me … –To ni trenutek za formalnosti.
Kako si se torej odločila?
Mislim, da bi morala Angela k sofrologu. –Ne pride v poštev!
Dovolj izkušenj imam, da poskrbim zate.
Da poskrbiš zame? Saj sanjam!
O čem pa govoriš? –Boš nadoknadila zamujeno?
Storila, česar nikdar nisi? To bi pa rada videla!
Zna trajati, ker si vse zamudila.
Ko sem bila dojenček, otrok in najstnica.
Trdiš, da sem nesposobna?
Vstani. Dajmo. Greva. –Pardon, gospa.
Rad bi, da še malo ostane na opazovanju. –Kaj bi pa opazovali?
Le kaj bi se še pokazalo?
Njen zdravnik sem. –Jaz pa njena mama!
Dajmo, porivaj.
Naj opomnim, da je bil voziček zame.
Saj vidiš, da imam tvojo torbo.
Prav trapasto se počutim. –Sprosti se.
Nisi prva, ki se je skušala ubiti.
S praprotjo prav mogoče. –Ja, to pa res.
Veš, kaj? Ko sem mislila, da umiram,
sem sanjala, da se grem hopa-cupa z dr. Steinmanom.
Kako, prosim?
Kaj si se šla? –Hopa-cupa.
S svojim psihiatrom?
To je vendar nemogoče! Še v sanjah!
Običajno ljudje, ko mislijo, da umirajo,
vidijo predor. Predor.
In svetlobo na koncu predora.
To je klasika. Ti se greš pa kaj?
Hopa-cupa. –S svojim psihiatrom!
Ja! To bo gotovo moja mama.
Grem preverit. –Potihem. Ne zganjaj hrupa.
Ona je!
Raje ti ne povem, kakšno faco dela. –Tiho bodi!
Kaj se pa skrivaš?
Saj se ne.
Ne. Nevrotična postajaš. –Ampak …
Sploh te več ne prepoznam. –Si lahko tiho?
Odhaja.
Hopa-cupa …
Kar tule odložite, gospod.
Pred vetrom vas obvaruje.
Na vse ste mislili, hvala. –To je pa za sadje.
Menda ne? –Tako bo lepše. –Zame? –Seveda.
Ganjen sem. Najlepša hvala.
Res ne vem, kaj naj rečem. Hvala.
Povejte. Lep čas vas nisem videl.
Ja, alergično reakcijo na nek sirup sem imela.
Aja? –Aha!
Sem vedela, da si doma. Zakaj mi nisi odprla?
Si zvonila? Nisem slišala. –Bi rekla, ja.
Opozarjam te: upam, da so te te oslarije s samomorom minile.
Ne nameravam dopustiti, da si moja edinka uniči življenje!
Samomor? Menda niste … –Ne, ne!
Pretirava. –Kdo je pa to? –Moj prijatelj.
Pa že. –Tudi mene veseli.
Oprostite, gospod, pozabila sem na vas. Kar tu pustite.
Hvala. –Hvala, gospod.
Greva. Nehaj s to traparijo.
Proti drogu, spustimo se.
Naslonimo se, proti tlom, in sprostimo.
Ravnotežje.
In, ena. Stopala navznoter.
Ne, ne! –Boli me, mama! –Od začetka!
To! Poglejte!
Takole bo bolje. Ta pa na drugo stran.
S tole mizo ne bo šlo.
Ne tako? Saj je v redu. Ni?
Bil je maj in končno sem se počutila bolje.
Počutila sem se močna.
Charline me je prepričala, da je napočil čas, da koga spoznam.
Dober dan! Ste prišli na kosilo?
Ne, to je terapevtska vaja.
Samo dve kavi, prosim.
Aha. Prav.
Doktor, skušala bom koga spoznati.
Nemogoče. –Zakaj? –Prezgodaj je še.
Pravi trenutek je ključnega pomena. –Aja? –Vsekakor.
Še naprej bova skupaj delala.
Preveč krhki ste še, Angela.
Ampak vseeno … –Pozabite na zmenke.
Sfižili se bodo, ker je še prezgodaj.
No, zamislite si življenje para, katerega del želite postati.
Greva.
Kava?
Hvala.
Torej, jaz sem vaš mož, lepo se imava, na prečudovitem kraju sva.
Kaj bi mi radi rekli?
Bi vino?
Kako, prosim?
Vprašala sem te,
če bi vino.
Z veseljem, ljubezen moja.
Srečen sem, da sva skupaj.
Proslaviva ta trenutek in naročiva najljubše vino.
Lepo od tebe.
Najčudovitejša ženska si, kar jih poznam, Angela.
Polepšaš sleherni trenutek mojega življenja.
Le eno si želim: da bi te osrečil.
Res?
Ob tebi sem res srečen.
Ob misli nate mi srce hitreje bije.
To je lepo slišati.
Ljubeznivo je in … lepo.
Prav to si zaslužiš, draga.
Zaslužiš si ljubeznivost in ljubezen.
Tudi ti si to zaslužiš.
Najbolj čudovit moški si, kar jih poznam.
Lepotica moja, moja božanska pipika.
Nikoli več te nočem zapustiti.
Smem zaračunat? Končujem izmeno. –Seveda.
Izvolite.
Obdržite drobiž. –Hvala.
Še bova vadila takole. Se strinjate, Angela?
Mhm … Čutila sem, da se je nekaj zgodilo.
Ni bila zgolj vaja.
Zakaj ne smem biti s svojim psihiatrom?
Tako, ja, odlično. Roke daj takole …
Sprosti roke, lepo te prosim.
Roke so sproščene. Pazi.
Odlično. Zdaj pa tisto najpomembneje.
Zdaj bova … Malo pokrči kolena. Odlično.
Usloči se, rit ven. Prsi ven. Brez strahu.
Glavo malce nagni,
da daješ vtis nedolžnosti.
In krasen nasmeh. Tako, poza trapice.
Prekrasna si, kar stopil se bo. –Ne počutim se naravno.
Kaj opletaš s tem "naravnim"? Kakšno vezo ima to?
Saj se ne išče naravno!
Dajmo, odlično! –Ne grem se več.
Kako, prosim? –Slab občutek imam. Tule notri.
Notri, kaj? Kaj pa imaš tu notri?
Kaj je tu? Tvoj psihiater!
Oslarije! To je nemogoče!
In prepovedano je hoditi s svojim psihiatrom.
To ni resnično življenje. –Spoznavanje tipov prek spleta pa je?
Me zezaš? Nisem 10 dni častila židovskih praznikov,
da boš zdaj odpovedala randi.
Šla boš! In spala boš z njim! Obvezno!
Ko padeš s konja, moraš takoj zajahati drugega!
Poglejva, kako boš plesala. Pokaži.
Senzualno se ziblji.
Dobro se ziblješ, ljubica. Bravo.
Nisi pozabila. Odlično.
Angela? –Ja. –Ben.
Dober večer. –Dober večer.
Se poljubiva? –Mhm!
Sem pozen? –Ne, jaz sem zgodnja.
Naročila sem vam kozarec vina.
Odlično, hvala! Čin-čin!
Čin-čin!
Tu je res simpatično. Všeč mi je.
Pogosto sem tu. Za mlade je.
Zato pa spadate sem.
Hvala.
Če bi ugibal, koliko ste stari,
bi rekel … –Nič ne boste rekli. Tega pa ni lahko izreči.
Nebosterekli. –Nebosterekli!
Zares ni lahko. –Ni!
Duhoviti ste. Lepo.
Obožujem duhovite ženske. –Hvala.
Tako je lepše. –Ja, lepše je.
Veste, da tu starejšim od 40 let ne dovolijo vstopa?
Kako? –Prejšnji teden je neka redna gostja
praznovala 41. rojstni dan, pa so jo varnostniki zabrisali ven.
Na parkirišču so jo skoraj zmlatili. Grdo je bilo.
Se hecate? –Seveda se.
Jasno, da se hecam!
Hotel sem samo pokazati svoj smisel za humor.
Pokazati, da se znam tudi jaz pohecati.
Smešno je. –Smešno.
A dovolj o meni. Angela …
Pa vi? Povejte mi, kdo ste. Vi, ki ste tako …
Tako elegantni. –Hvala.
Še Kate bi zasenčili.
Kate? –Kate Moss.
Manekenko. –Aja, poznam. –Moja prijateljica je.
Stalno kosiva skupaj. Pa ne, da bi se hvalil.
Dostojna sva. Kadar se dobiva, je zraven tudi Dave.
Kateri Dave?
David! Guetta!
Aja, DJ. Njen fant. –Prijatelji smo,
odkar je kupila hišo poleg moje v Saint Barthu.
Simpsonu? –Prosim?
Bartu Simpsonu?
Blazno si lepa.
Hvala. Ti tudi.
Hvala.
Tako lepo dišiš.
Hvala. Ti tudi.
Hvala.
Sleci me. –Kaj?
Sleci me, no.
Čakaj … Z druge strani.
Ne na silo, strgala ga boš! Nehaj!
Greva od začetka.
Strgaj mi srajco.
Prav.
Sprosti se, lepotica. Sijajno bo.
Boš videla, kakšen je moški, ki obvlada.
Ne pozabi uživati in, kar je najpomembneje …
Ja. Brez strahu lahko kričiš.
Sosedje so že vajeni.
No. Dokazal vam bom, da vam zaupam.
Doktor, nisem ravno prepričan. –Jaz pa sem.
Izvolite. Nadenite si to kapo.
Primite vesla.
Tako. Odpeljite naju v pristanišče.
Vi ste kapitan svojega življenja.
Pardon …
Ja, Angela?
Veste, kaj …
Čez kakšno uro v pisarni? –Veste … –Ne prekinjajte.
Nikoli nisem … –Gremo.
Dajmo! Odpeljite naju, admiral!
Zaupam vam, zaupajte vase še sami.
Gremo! –Tako, ja.
Angela, ste še tu?
Lahko, da bom malo pozen.
Angela, saj sem vas opozoril.
Vem, a Charline me je prisilila! Vse vam moram povedati.
Grozno me skrbi. –Prav. Kaj se je zgodilo?
Po večerji sva šla v njegovo sobo.
Nato sva bila na njegovi postelji …
In … in …
Raztegnila sva se po postelji.
Začela sva s tistim …
In, res … V redu sem se počutila.
Celo vesela, da sem tam.
Čisto res. In …
Potem je … Skočil je name in …
Začel je …
No, in …
Tako. Jaz pa …
In … ne vem, kaj se je zgodilo.
Skratka, vrata se niso odprla. –Krasno!
To bo dovolj. –Dovolj česa?
Ni mi treba vsega povedati.
Rekli ste, da se lahko psihiatru vse pove. –Drži.
A vaš psihiater sem, ne ginekolog.
Saj vem!
Ne morem več, Angela. Ne morem. Žal mi je. –Česa ne morete?
Fotka z moje osebne!
Vem, da ta hip hudo trpite, Angela.
A vedeti morate, da trpim tudi jaz.
Ne morem več biti vaš terapevt.
Ne, to pa ne. Jaz ne morem biti več vaša pacientka.
Se še malo pogovoriva?
Tudi jaz vas imam zelo rada,
ampak saj ste vendar moj psihiater!
To ni mogoče.
Ne smeva.
Zdaj pa zares grem.
A ne bi rada odšla brez pozdrava.
Na svidenje.
Pardon, torbico sem pozabila.
Torej ni kaj strašnega? –Ne. Vrata se pač niso odprla.
Kar odleglo mi je, ker sem bila …
Klasična težavica. Pod stresom ste bili, prišlo je do krča.
Nič nevarnega. Pač ni šlo.
Doslej niste nič trenirali?
Kako mislite, trenirala? –Z igračkami za seks.
Ne. –Torej …
Predlagam naslednje.
Enkrat do dvakrat na dan. Takole …
Desetkrat po levi
in desetkrat po desni. –Tega ni treba pisati.
Si bom zapomnila.
Ni zame.
Za … za …
Hec za kolegico iz službe je.
To se bomo nasmejali!
Darilo za vas. –Hvala. –Vi pa mi boste prinesli novice.
Dober dan, Georges.
'Dan, ga Vaillant. –'Dan. Ste bili v trgovini?
Ja, banane sem kupila.
Ku-ku, mami. –Ku-ku, ljubica. Kako si?
Ojej, ne zdiš se v redu.
Mojega življenja je konec. Hot Stick se obnaša res čudno. –Ja?
Bolj čudno kot po navadi?
Bojim se, da se NS videva z drugo.
NS? Aja, na skrivaj.
Ah, kje pa, ljubica. Gotovo se ti samo zdi.
Mogoče imaš prav. Samo živčen je zaradi koncerta.
Si si zapisala datum? –Seveda! 15. junija.
Dan potem, ko pridem s počitnic.
Na počitnice greš? –Ja, moči si moram nabrati.
Po vsem, kar se je zgodilo …
Ti to resno?
Kaj pa je tam za tabo?
Ne, ne! To je …
Hec za kolegico v službi.
V kakšni službi?
Angela!
Daj, no, greva!
Saj ne morem verjeti!
V grob me boš spravila!
Živce si mi požrla!
Bi rada, da zamudiva letalo?
Dajmo, greva! –Pomiri se.
Ne razburjaj se. –To počneš namenoma!
Priveži se! –Počakaj, nisem še.
Charline je hotela, da so te počitnice presenečenje.
A čim sem prišla na letališče,
so me začeli obhajati dvomi.
Ko smo prispeli tja,
jih je bilo še več. Glede vsega.
In, kar je najhuje,
vsak dan, ko sem stopila v restavracijo,
me je natakar vprašal: Je gospa sama?
Sami ste? Čisto sami?
To je bilo zadnjič, da sem šla sama na počitnice.
Trapa Charline mi je rezervirala ta teden
na neki spletni strani za samske,
na koncu sem bila pa sama!
Na ladji, ki je zaudarjala po medenih tednih.
Pravo sranje. –Sranje, res.
Vam ni bilo težko biti sami
med vsemi tistimi pari? –Malo pa že.
Morala sem jih gledati, kako se poljubljajo,
se nenehno božajo …
Dojela sem, da nisem bila v Maxa nikoli zaljubljena.
On je bil zaljubljen.
Ko zmešan.
Jaz pa nikoli nisem resnično …
Ubogi Max. Ne vem, kako je tako dolgo zdržal.
Mislim, da je dobro, da ste to dojeli.
Pa vi, Georges?
Kakšna je vaša zgodba?
O, ne, jaz nisem …
Ni tako zanimiva. –Povejte mi jo.
Kako ste začeli prodajati sadje na ulici?
Ko sem imel 48 let,
me je zapustila žena.
Tega nisem mogel prenesti.
Pustil sem, da gredo reči v svojo smer …
In zdaj je tako.
Verjetno sem vam grozno težila s svojimi zgodbami.
Ne, kje pa! Motite se.
Dobro mi dene, ko gledam,
kako na novo postavljate svoje življenje.
Da vidim,
kako ste se uspeli spet zaljubiti.
Aja? –Mhm.
Zaljubila sem se? –Seveda.
Seveda je imel prav. Seveda sem bila zaljubljena.
Le Charline ni hotela, da bi bila.
V resnici si ne želiš biti srečna. –Pa si.
Hočem biti srečna, a ne čutim, da sem jaz jaz.
Ne morem več poslušati, da mi nekdo govori,
kako naj se oblačim, češem, ličim, urejam dom.
Samo pomagati sem ti hotela. –Ne rabim tvoje pomoči, Charline!
Dovolj imam tvojih teorij. Ne živim v tvojem blogu!
Pa še nekaj. Mislim, da si ljubosumna.
Ljubosumna, ker sem že našla nekoga.
Ti pa rabiš prijatelja za spanje.
VSE SEM RAZUMELA?
Ti pa ne ploskaš? –Zakaj pa? Ploskati bi bilo hinavsko.
Zakaj bi bodrila netalentirano mularijo?
To je vzbujanje lažnih upov.
Zdaj pa duo, na katerega ste čakali vsi!
Menda boš pri vnukinji bolj prizanesljiva. –Lea in Hot Stick,
Lepotica in zver!
Lea! Lea!
Dober večer.
Žal mi je,
ampak nocoj žal ne bova pela.
Kajti zveri ni več.
Najine duše ni več.
Samo jaz sem.
Spodbudimo jo. Lea! Lea!
Lea! Lea! Lea!
Nisem želela sedeti križem rok.
Hotela sem zavrteti čas nazaj.
Hotela sem, da nama tokrat uspe.
Skupaj.
Moji podplati se lepijo na tla.
Zaradi smole se mi lepijo na tla.
Nič mi ne da, da bi se premaknila.
Očitno sem zameštrala, preveč spila.
Na letalski stezi tej
Dobivam več sporočil kot kontrolni stolp.
Bom morala pristati
Na življenje razumno, na življenje na tleh?
Moji podplati se lepijo na tla.
Katran me požira, ker podplati moji se lepijo na tla.
Več me nič ne pretenta,
Vse je drobno, banalno, pribito in realno.
Na nebu, ki ugaša,
angelom bledi svetniški sij.
Bova torej morala pristati
na življenje razumno, na življenje na tleh?
Moji podplati se lepijo na tla.
Postrgaj me z betona, saj moji podplati se lepijo na tla.
In četudi morda sem zmešana,
če ljubiš me res,
izvleci me iz jopiča prisilnega.
Želim si en parazol
pa tanga, tangic, Benetk in gondol.
da končno poneseš me
iz tega življenja razumnega, življenja na tleh.
Da končno poneseš me
iz tega življenja razumnega, življenja na tleh.
Si v redu, mama? Naj ti nalijem vodo. –Ne, ne!
Ne, ne. Vse tri smo samske.
Na svobodo! –Na svobodo. –Na svobodo.
Ampak moram vaju opozoriti, da ne bom dolgo sama.
Že? –Imaš koga?
Nekoga prečudovitega.
Nekoga, ki me ima rad in me želi osrečiti.
Presenečeni bosta. Vesta, za koga gre?
Steinman!
No, poklicati bi ga morala.
Pred tem pa, mama,
bi rada nekaj počastila.
Naj dvignem čašo
v svojem imenu in v imenu svoje hčerke,
v čast neverjetni ženski, kakršna si.
Tega nisem vedno prepoznala,
a danes mi je jasno,
da bova z Leo zaradi tebe imeli lepo življenje.
To si nama poklonila ti.
Hvala ti za to
in hvala, da si bila moja mati. –In moja babica.
Prepih je, kajne?
Mama … –Frizuro mi boš pokvarila!
No, čas je, da začnem življenje
kot svobodna in srečna ženska. Grem poklicat doktorja.
Prosim? –Dr. Steinman?
Ja? –Jaz sem.
Grozno sem vesela, da vas slišim.
Kje pa ste? –V bolnišnici.
Potem ostanite tam, preljubi doktor.
Prihajam.
Urejeno. V bolnišnici me čaka.
Mama, si v redu? –Ne, grozno kašlja.
Mama, strašiš me. –Ne, ne …
Ti kar pojdi. –Si prepričana?
Saj ni nič, pojdi že. –Prav.
Angela! Rada bi le rekla,
da si bila na splošno prav zadovoljiva hči.
Hvala, mama.
Si v redu, babi?
Babi?
Mama! Mama, nazaj pridi!
Oprostite, orhideje so tu prepovedane!
Angela! –Oprosti, ni pravi trenutek.
Ljubica moja! Oprosti mi, oprosti.
Dovolj. Nehaj, Angela.
Doktor, je resno?
No … srce ima slabo, a optimističen sem.
Tik preden je odšla,
mi je rekla, naj na pogrebu nosim nasmeh,
ker se kmalu spet vidiva.
A ne še tako kmalu. –Moje sožalje.
Jo že pogrešam.
Ne bom več igrala bridža. –Lepo od vas.
Charline, deli jabolka.
Saj sem ravno eno dala!
Hvala …
Pogrešali jo bomo.
Prijazno od vas.
Čeprav sem jo hotela zadaviti. –Hvala. Hvala vam.
Vaša mama je bila najhujša kuzla na svetu.
Ganjena sem.
Zdaj bo končno držala jezik za zobmi.
Hvala vam. Hvala.
Tole vam pustim. –Pa kava?
V kuhinji je, iskat jo pojdi. –Joj, prav, ljubica.
Ljubica?
Bi malo čaja?
Angela, žal mi je. Slišal sem za tvojo mamo. Kdaj je pogreb?
Pa vi? –Ne, hvala.
Kavico? –Ne.
Prav nič nočeš.
Zakaj si me hotela videti, Angela? –Lea. Lea sem.
Seveda.
Kako si, Lea?
Pravzaprav ne ravno najbolje.
Imam težave kot vsi,
a se mi zdi, da pridejo vse hkrati.
Oče je odšel, mami se je sfuzlao.
Fanta nimam več, babica je pa mrtva.
Super, a ne? –Poslušaj, ne bi rad
še dodajal k tvojim težavam, a vedi,
da sem zaljubljen v tvojo mamo.
Ne! Saj ne morem verjeti …
Kakšno presenečenje.
Neverjetno je, veš.
O njej vem vse. Na pamet.
In vem,
da nama nikoli ne bo uspelo.
Zakaj pa ne?
Ker tako čudovita ženska ne ostane dolgo sama.
Kaj počnete ta konec tedna? –Dobro vprašanje.
Soočil se bom s svojim najhujšim strahom. S padalom bom skočil.
Sijajno! –Je. Če se padalo odpre …
Nehati moram razmišljati o tvoji materi.
Pa četudi samo za 45 sekund prostega pada.
To je že nekaj.
Angela.
Takole.
Čakal sem vas. Gremo!
Dober dan. –'Dan.
Kako gre? –Dr. Steinman. –Me veseli.
Pozen si. Čez 45 minut že skačemo.
Prišel sem 45 minut pred skokom. Torej sem zgoden.
Pripraviti se moraš. –Aja. –Greva.
Naj ti pojasnim. Danes imamo dva para, vsi štirje skačete.
Čakaj, tole morava zapeti.
Sta pripravljena, Maurice? –Ja.
Nared je za skok.
Gremo, vse je pripravljeno. Gremo!
Kar naprej.
Povzpnita se! –Že greva!
Počakaj! –Kaj?
No, greva, ritka moja.
Enostavno je, ničesar ni treba storiti.
Zavzameta stabilen položaj in se prepustita. Prav?
Nekaj faz bo, a zapomniti si morata dve.
Skok in pristanek. Ostalo bomo že.
Sicer pa sta se s podpisom odpovedala vsem pravicam.
Dober skok vam želim, frendi. –Čao! –Dober skok.
Dober skok! –Dober skok. –Naj vas ne skrbi.
Kretena sta, a vesta, kaj delata.
Dober skok! –Čao!
Najin prvi skok!
Greva! Ena, dva, tri!
Gremo! Čas je, da se vržeta ven.
Ste veseli, da boste skočili s tako čednim pobom, kot sem jaz?
Treba se je pošaliti, da se sprostimo. Gremo!
Dajmo! Super!
Humor je kot padalo. Če ga nimaš, se razbiješ.
Ste pripravljeni? Greva!
Za njima morava. –Ja, prav to sem hotel reči.
Greva. –Ja!
Hej, si tokrat prvič z moškim?
Greva!
Govoriti moram z njim.
Takojci zdajci!
Ne morem več čakati.
Razmislila sem. –Nič ne slišim!
Razmislila sem!
Tudi jaz ljubim vas.
Ničesar ne slišim!
Približajte se jima.
Sranje! Kje pa je?
Dr. Steinman!
Me vidite? Rumeno padalo imam.
KONEC
Ne gre hitreje?
Ljubi, ko bova poročena,
bom obdržala službo. Ne bom več odvisna od moža.
Seveda. Odločitev je tvoja. –Saj to je noro.
Sploh me nič ne zaustavi. Zdaj o vsem odločam sama.
Ljubim te. –Tudi jaz tebe.
Je vse v redu, Mina? Je hrana dobra?
Da, madam.
Zakaj to govoriš? Hrana je za pomije.
Riba je, kot bi jo kdo izbruhal.
Sadje smrdi kot njun zakon. –Lepo, da vam je všeč!
Prav srečne so. –Krasno.
Se vidimo.
Prijatelji, vzdignimo čaše
in nazdravimo zvezi Baltazarja in Angele.
Baltazar mu je ime?
Gotovo mu ni ime Doktor. –No, ja …
Lea, mami povej, da ne bova utegnila priti.
Tvojemu bratcu se mudi na svet.
Vem.
Ljubica, tvoj oče ne pride? –Kaže, da ne.
Lepo. Ne tratita časa.
Še vedno ne morem verjeti.
Pravi trenutek, ljubica. Vse v pravem trenutku.
Tole je prima!
NA NICO IN VSE NJENE PREBIVALCE
NA ŽIVLJENJE
HVALA MOJIM MAMAM
HVALA MOJIM PACIENTOM
HVALA PADALCEM
V SIJAJNEM PRIJATELJSKEM SODELOVANJU Z
Moji podplati se lepijo na tla.
Zaradi smole imam lepljive podplate.
Nič mi ne da, da bi se premaknila,
očitno sem zameštrala, preveč spila.
na letalski stezi tej
dobivam več sporočil kot kontrolni stolp.
Bom morala pristati
na življenje razumno, na življenje na tleh?
Moji podplati se lepijo na tla.
Postrgaj me z betona, saj moji podplati se lepijo na tla.
In četudi morda sem zmešana,
če ljubiš me res,
izvleci me iz jopiča prisilnega.
želim si en parazol
pa tanga, tangic, Benetk in gondol.
Da končno poneseš me
iz tega življenja razumnega, življenja na tleh.
Prevedel BOŠTJAN MALUS BLITZ Film & Video Distribution
TVRip - Toyan Priredil in uredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija